# Prieš vėją nepapūsi

Mykolas Palionis

> Utwór opracowany został w ramach projektu Wolne Lektury przez fundację Wolne Lektury.

Šio veikalo autorius, Mykolas Palionis, yra miręs 1908 m. sausio mėnesį. Mirė būdamas 37 metų amžiaus. Velionis buvo savo laiku vienas įžymesnių Peterburgo lietuvių artistų-mylėtojų. Dalyvaudavo beveik kiekviename lietuvių vaidinime, ar atlikdamas svarbesnes roles[1] bei režisuodamas, ar deklamuodamas eiles, dažnai jo paties parašytas. Besirūpindamas, kad lietuviams scenoje būtų daugiaus kas parodo, iš lenkų kalbos išvertė draug su p. K. B — a komedijas: „Dėde atvažiavo”, „Geriaus vėliaus, negu niekad” ir „Žilė galvon — velnias vuodegon”. Pastarąją vertė vienas pats. Pagalios sumanė parašyti originalią komediją iš lietuvių ūkininkų gyvenimo. Sumanymas gimė, rodos, 1904 metais. Liuosomis[2] nuo darbo valandomis (velionis tarnavo Gelžkelių[3] ministerijos departamente) pradėjo rašyti komediją, kuriai paskiau davė vardą: „Jau prieš vėją neb’papūsi”. Rašydamas, dalimis paskaitydavo ją savo draugams, ir jiems patariant, šį tą taisydavo. Užbaigęs rašyti komediją, iš juodraščio perrašyti jos nebesuspėjo. Rankraštyje, iš kurio spausdiname, autoriaus ranka rašyta tik pirmojo akto pusė.


Veikiančios ypatos[4]

Daunoras, viensėdis[5], turtingas ūkininkas, 50 metų.

Barbora, jo pati[6], 38 metų.

Julija, jo duktė (pirmosios pačios), 19 metų.

Veronika, jo podukra, 17 metų.

Ragaišienė, grytelninkė[7], 65 metų.

Arvidas, Daunoro kaimynas, ūkininkas — bajorėlis, našlys, 60 metų.

Antanas, jo sūnus, 24 metų.

Katrytė, Arvidų tarnaitė, 25 metų.


I aktas — Daunoro seklyčioje.

II aktas — Ragaišienės gryčioje.

III aktas — Arvido namuose.

### I AKTAS

Daunoro seklyčioje

#### SCENA 1. Veronika

viena

VERONIKA

ieškodama po stalnyčias[8]


Kur ji būtų dėjusi tas žirkles? Užkišo gal ir pati nežino kur. (pradžiugus) Aha! Julės cukierkos[9]! Bus man. (valgo cukierką, mazgelį įsideda už ančiaus, toliaus beieškodama išima kalendorių) O gi čia kas do raštai?! (žiūri prisikišusi) Kalendorius! (varto) Reikia pažiūrėti, koks bus šiandien oras — ar bars mama su patėviu, ar ne?! (eina prie komodos, atidaro vieną šėpelę[10]).


#### SCENA 2. Veronika ir Barbora.

BARBORA

įeina besibardamos


Ką tu ten landai? Sakiau, kad žirklės už veidrodėlio ant komodos.


VERONIKA


Ar aš kalta, kad neišgirdau, kaip sakei ar komodoj, ar po komodos, ar ant komodos. Aš ieškau, kame žinau.


BARBORA


Cit, kad nė žodžio daugiaus. Kas tai matė: tu jai žodį, o ji tau dešimtį. Kaip matai pasakysiu tėvui — jis tave suvaldys!


VERONIKA


Tevaldo jis savo dukterį, o ne mane. Kas aš jam? Jis neturi tiesos kišti prie manęs pirštų.


BARBORA


Na, na, jau gana bus! Be jokių tiesų! Eik geriaus pažiūrėk, kame tėvas ir paklausk, ar greitai mes važiuosime.


VERONIKA


Sakytum geriaus patėvis!


eina prie durų

BARBORA

sulaiko Veroniką už rankos


Palauk! O gi čia kas pas tave pūpso?! Ko čia prisikimšai?


VERONIKA


Da bent ko! Kas gi čia bus daugiaus — nieko čia nėra!


BARBORA


Kaip tai nieko? siekia, Veronika traukiasi Duokš — tuoj parodyk!


VERONIKA

nenoromis, užgėdinta išima iš užančiaus mazgelį, tame tarpe įeina Daunoras

#### SCENA 3. Tos pačios ir Daunoras

DAUNORAS

įeidamas, tarpduryje


Gerai, gerai, tepk ratus, tuoj važiuosime. įėjęs, piktai Na, gi čia kas do varžytinės!? Ko jum pritrūko? Nusitvertumėt bent koki darbą, vadinasi? — Žiūrėkit geriaus, kad viskas būtų prirengta[11] kelionei.


BARBORA


Mūsų viskas jau padaryta; maišelis su užkanda jau šit senai pritaisytas: įdėjau sviesto, dešros, virtos mėsos, visko užteks, da ir liks.


DAUNORAS

pamėgdžiodamas


Visko tai visko, o druskos gal kaip anądien sakysite — užmiršome. Jau dėkui jums už lašinius be druskos, vadinasi.


BARBORA


Varut, eik paklausk Julės, ar įmezgė druskos…


VERONIKA


Tuoj! skubiai padeda cukierkas už veidrodžio ant komodos Bet turbūt užmiršo — ne druska jai rūpi.


išeina

#### SCENA 4. Daunoras ir Barbora

DAUNORAS

išmetinėdamas[12]


Tat tau ir viskas. Eik paklausk. juokdamasis Cha, cha, cha, taip sakant, vadinasi, viskas.


BARBORA

palengvo, raižydamasi


Pakaks jau, bus viskas.


DAUNORAS

pamėgdžiodamas


Viskas, viskas, o pati tai dar lig šiolei, vadinasi, šaltai tebesiraižo. Kaip reiks važiuot, tai tada šokinės. Važiuot, tai važiuot. Į jomarką[13] visad kuo anksčiaus, tuo geriaus, ar mainyt, ar parduot. Vedu tat dvejetą: palšokę ir lauksi. — O gal permislijai[14], gal jau nebevažiuosi?


BARBORA

karštai


Kaip tai nebevažiuosiu?! — Tiek man visokių reikalų! Vienok nėra ko jau taip skubintis — suspėsime. Bėk sijoną persisegsiu ir važiuok.


išeina

#### SCENA 5. Daunoras

DAUNORAS

vienas


Nėra ko sakyt — apsukrios gaspadinės. Kad neprimintumei, tai ir nevalgęs nekartą paliktumei. Nieko regis nemato, vadinasi…. po valandėlės Tikras vargas, kad viskas lieka ant moterų apžiūros. Visi kampai aplūžę — apgriuvę — meška koją nusilaužtų. Vienam sunku viską apeiti. Joms tik visokios parėdnės[15] terūpi. — Šit, ir šiandien mano poniai ar tai mažai reiks išduoti. Kiek tai ištraukia iš kišenės tie visokie moteriški niekniekiai, net baisu. Kaip buvau palikęs su savo viena Julyte, tai da galėdavau užganėdinti[16] jos reikalus, bet dabar, antrą kartą vedęs ir su pačia užaugusią dukterį parsivedęs, nebežinau, kaip ir išsisukti, vadinasi — tai šio, tai to vis joms reikia. ušsimąsto Daug išlaidų visokių, bet nemažai ir naujų rūpesčių dygsta. Tat, jau ne kartą girdėjau nuo žmonių, kad mano Julytė, vadinasi, įkrito į akį tam šunsnukiui…. Ir pasakoja, kad vakar, nesant man namie, drįso būti čia mano namuose tas, vadinasi, šunimalas[17] — mano priešo Arvido sūnus. Tas senis visad darė man visokius nemalonumus ir pasityčiojimus už mano piršlybas prie jo sesers, užtat dabar aš, kad ne jam, tai jo sūnui atidėkavosiu. Jie dideli ponai, o aš, aš savo kieme irgi, vadinasi, ką noriu, tai ir darysiu. Nėr ko sakyt, pajuto šiltos mėsos šmotą[18], vadinasi, juokiasi cha! cha! cha! vadinasi. Ar matei, šunbajori[19], savo ausį, taip ir mano dukterį su jos pasoga[20] regėsi. po valandėlės Vienok, kaip ne kaip, laikas ir į jomarką. Barzdą reikėtų nusigrandyti. eina prie komodos, pažiūri į veidrodį, ieško ant komodos, nekantriai Niekas nepabūva ant vietos, buvau padėjęs čia skustuvą, o dabar jau nebėra. Na, o gi čia kas do mazgas?! paima mazgelį su cukierkomis, atmezgęs nusistebi Cukierkos! Iš kur tai?! Aš dejuoju, kad išlaidoms nėr galo, o čia irgi juk pinigai, vadinasi - kam tai atėjo į galvą mėtyt piningus ant tokių niekų?! Jau to gana — toliaus nebgaliu kęsti!


meta cukierkas į pastolį

#### SCENA 6. Daunoras ir Barbora

BARBORA

įeina


Nagi čia ką blaškai?


DAUNORAS

piktai, skubiai vaikščiodamas


Tai, ant ko tu be reikalo mėtai pinigus.


BARBORA


Ant ko čia aš mėtau pinigus be reikalo? prieina, žiūri į pastolį Cukierkos! Kame gi tu jas radai?


DAUNORAS

taip pat


Kame buvai padėjusi — ant komodos, vadinasi….


BARBORA


Aš padėjau!? Ant komodos? Parsižegnok, žmogau, pats nežinai ką tauški. Imk tu jas sau ir valgyk.


DAUNORAS

taip pat


Dėkui. — Užteks man, vadinasi, ir tų pipirų, kokius, vadinasi, kasdien turiu nuo jūsų. Nusipirkai, tai ir naudokis.


BARBORA


Aš tau sakau, kad nė matyt jų nemačiau. Gal mergaitės vakar parsinešė iš miestelio. Tuo sužinosiu.


eina prie durų

DAUNORAS

taip pat


Kokia tu, tokios ir tavo dukterys.


ieško skustuvo

BARBORA

tarpduryje


Neužmiršk, kad viena ne mano! šaukia Varut, Varut! Eik čia greičiaus, tėvas šaukia.


#### SCENA 7. Tie patys Veronika ir Julija

VERONIKA

įeina


Ko dar prireikė? Bulvienė išbėgs — jau verda.


BARBORA


Sakyk, kas padėjo ant komodos cukierkas ir kieno jos?


VERONIKA

nuleidus akis


Padėjau aš, o kieno nežinau.


DAUNORAS

piktai


Kaip tai? Tu padėjai ir nežinai kieno, vadinasi!


neramus stovi prie komodos, belsdamas pirštais į jos kampą

JULIJA

įbėgdama


Kas čia darosi! Niekas nežiūri puodų, bulvienė baigia bėgti.


VERONIKA

išbėgdama, suplojus rankomis


Ar aš nesakiau!


#### SCENA 8. Daunoras, Barbora ir Julija.

BARBORA

Julijai:


Ką jus čia užsimanėt pirkinėt cukierkas ir blaškyt po kampus. Šit tėvas rado ant komodos.


JULIJA

sugėdinta


Nieks jų nepirko.


BARBORA


Ogi iš kur jos?


JULIJA

taip pat


Vakar Arvidų Antanas, jodamas pro šalį, sustojo atsigerti ir paliko.


BARBORA


Girdi, tėve, cukierkų niekas nepirko, o tik paliko jas Arvidžiukas.


DAUNORAS

piktai


Arvidžiukas!? O ko jis čia lando? Gal savo meilę nori parodyt?! Išvaikysiu aš jums vėjus iš galvos, vadinasi! Julijai grūmodamas pirštu Atmink, kad aš viską žinau, vadinasi, matau, ir pasakau tai, jog jokio sėbravimo su tais plikbajoriais nedaleisiu. Gana jau jie man įkyrėjo. Ir žiūrėk, kad tu man daugiau su tuom „ponaičiuku” ir jo cukierkomis nesigirtumei, nes aš kantrus, vadinasi, lig laikui. Žinau aš viską, užtat, vadinasi, jeigu išgirsiu da tą pat, tai minėk — išmesiu ir tave podraug su juo ir jo cukierkomis.


JULIJA

nedrąsiai


Aš jo neprašiau.


BARBORA


O kam priėmei?


JULIJA


Juk nemesi pro langą, jei paliko.


DAUNORAS

laikydamas rankoj diržą ir skustuvą, Julijai


Gana! Eik atnešk karšto vandens barzdai skusti.


JULIJA

eidama, į šalį


Matyt, tai pamotės pranešimas.


išeina

#### SCENA 9. Daunoras ir Barbora

DAUNORAS

karštai


Tegul jis dar kartą apsilankys, pakelsiu aš jam tada pirtį, kad gal čiaudės, vadinasi.


BARBORA


Nė tu gituok nė karštinkis. Žmonės kaip žmonės, dagi bajorai, turi turtingus gimines, o kad mergaitė tinka, tai kam kliudyt, tegul susieina ir ima. Kur gi tu jas dėsi? Nelaikysi juk užpečkyje[21], kolei paliks senoms mergomis. Kad ne viena, tai kita tegul eina, jeigu tinka ir gana. Varutei irgi juk sukako 17 metų.


eina prie komodos

DAUNORAS

statydamas veidrodį ant stalo, piktai


Nors jie ir grafais, kunigaikščiais, vadinasi, būtų, nevirsiu aš su jais košės. Senis ant tiek man įkedėjo su savo bajorystėmis, vadinasi, kad negalima to užmiršti; jis visada per daug didžiavosi, dėl to nenoriu aš su jais daugiaus jokių reikalų turėti ir susitikti.


BARBORA


Senis tai senis, bet kuom gi vaikas kaltas? Sūnus, kaip matyti, visai geras žmogus: nesišalina nuo kaimynų; iš visko matos — žmogus žmoniškas, tai ir elgimas kitoniškas.


dėsto daigius komodoje

DAUNORAS

piktai


Taip, tegul sau nesišalina, o aš, vadinasi, nenoriu prisileisti. Jie tebesididžiuoja savo gyme[22], bet ką reiškia šiandien jų bajorystė? Pliki kulnai, ir gana. Skoloj lig ausų ir vis tik pučiasi, pamėgdžiodamas ponia, ponia — rods kasžin kas, vadinasi. …


#### SCENA 10. Tie patys ir Julija

JULIJA

įneša karšto vandens stiklą, nedrąsiai


Juozas klausia, ar greitai važiuosite, sako jau arkliai paėdę ir viskas prirengta.


stato stiklą ant stalo

DAUNORAS


Tuoj, tuoj. Šit apsigrandysiu, užkąsime ir netruksime.


rengiasi skustis

BARBORA

Julijai


Renk pusryčius.


JULIJA

lėtai


Jau galima valgyti — į bulvienę įdėjau išnaujos[23] ir užbaldžiau rytikščiu pienu, — pastačiau tik dar truputį praaušti.


išeina

DAUNORAS

muilindamas smakrą


Pas mane, vadinasi, jau visad taip: gerai, tai gerai, o ne — tai minėk. Taip ir su tais bajorpalaikiais! Daviau sau žodį nesėbrauti su jais ir po visam. pradeda skusti barzdą Ne tik ką nenoriu mislyt[24] apie dukters išdavimą, bet, vadinasi, ir kumelės jiems neparduočiau.


JULIJA

įneša garuojantį bliūdą[25], pastato jį ant stalelio prie durų, dėsto šaukštus, neramiai žvalgydamasi.


Jau galima ir valgyt…. Ant karštos bulvienės ir svečių sulaukėm.


BARBORA


Kokių svečių?


JULIJA


Abu Arvidų atkako — negražu tik, niekas neišėjo sutikti.


DAUNORAS

šokdamas iš vietos


Arvidas! Kokie velniai jį čia nešioja! Julijai Žiūrėk, ar tikrai jis!


JULIJA


Jis, jis…. Gerai mačiau! prie lango Šit riša arklius prie stulpo pagal šulnį.


pasilieka prie lango

DAUNORAS

meta skustuvą


Ge jis pasiuto! Ko jam reikia? Nenoriu aš jo nė matyt! Pasakykit, kad manęs nėr namie…. kad išvažiavau į miestą, kad… kad… neduos nė pavalgyt, nė nieko paveikti bėga prie durų Galiu da sutikt! Aha!


šoka pro šalinį langą

BARBORA

nustebusi


Ar jis iš galvos išėjo!? Šokt pro langą su numuilintu snukiu. Dieve mylėk, da galvą gali nusisukt. Julijai Apkraustyk stalą.


JULIJA

skubiai padeda skustuvą su muiline ant komodos ir toliaus ruošiasi, Arvidams įėjus, stovi prie komodos, tyli

#### SCENA 11. Barbora, Julija, Arvidas ir Antanas

Arvidas

įeina su Antanu


Tegul bus pagarbintas…. Labas rytas.


rūpestingai kamšo kaklaryšį, patampo apykaklę, dairosi aplinkui, šypsodamas

BARBORA


Ant amžių…. Netikėti sveteliai, meldžiu sėstis.


ANTANAS


Kaip sveikos mūsų kaimynės!


sveikina abi moteris, paduodamas ranką; kalbant Arvidui su Barbora, šnibžda su Julija prie komodos, paėmęs į ranką kalendorių.

ARVIDAS


Dėkui, pandze, mes tik valandėlei su reikalėliu, kurs ir stačioms gali būti atliktas.


pažvelgęs į Antaną, nuduoda nekantrumą

BARBORA


Tamsta, nors ir artimas mūsų kaimynas, bet taip jau niekad nenori užsukti pas mus. grįžtelėjus į Antaną Šit Antaniukas, ačiū, tai kas kita….


ANTANAS


O, žinoma, žinoma…. tik aš gal per tankiai, nes tik vakar buvau, o dabar vėl….


ARVIDAS

sumišęs


Su juom kita byla…. Aš gi, aš, pandze…. nė tai per nenorą, o tik taip sau, kaip tai pasakyt, iš seno, pandze….. o po antra nebuvo stataus reikalo…. Šiandien gi, dagirdęs, kad parsiduoda kumelaitė, užsukau, norėdamas ją nusipirkti…. Na, a gi, pandze, gaspadorius kame?


BARBORA

sumišusi


Ne, ne, jis anksti iš ryto išvažiavo jomarkan ir išsivedė arklius.


ARVIDAS


O, tai ir pramiegojome, pandze…. Vakar, kada berniukas pasakė, būčiau galėjęs tikrai nupirkti, bet sūnulis užtikrino, kad suspėsime iš ryto. Taigi mat suspėjome, pandze…. Vienok nėr ko veikt, taip matyt, pandze, likta. O gal da užspėsiu neparduotą — reikia skubintis. Sudiev tamstoms! nulenkia galvą Antuk, galim keliaut, jok tu namo, o aš, pandze, skubinsiu į miestą. Prižiūrėk šeimininkus, kad ilgai, pandze, nepoguliautų.


išeina kosėdamas

ANTANAS


Gerai, gerai, tėvel, aš tuojaus einu.


BARBORA

išlydėdamaArvidą


Sudiev, sudiev. Be reikalo Tamsta taip skubiniesi!


išeina paskui Arvidą

#### SCENA 12. Antanas ir Julija

ANTANAS

apsidairęs, pažiūri pro langą


Kad tik mano arklys nenusitrauktų.


JULIJA


Nenusitrauks. Bene misliji skubintis?


ANTANAS


Mislyt nemisliju, bet reikėtų, mat nė šiaip, nė taip….


JULIJA


Kas taip?


ANTANAS


Kad aš pasilikau su tavim vienas.


JULIJA


Kodėl?


ANTANAS


Kad mat…. paskui vėl kalbės…. Vakar, tik spėjau sugrįžti, o jau tuoj beveik visi žino…. šneka.


JULIJA


Kalbi tik, kaip mažas. Bijai ko?


ANTANAS


Bijot nieko nebijau, bet….


JULIJA


Ką tai bet, bet. tempiaAntaną prie kėdės. Štai sėskis ir gana.


ANTANAS

atsisėda ir tuojaus atsistoja


Tu gal ir manai, kad aš noriu išeit… Man tik taip nedrąsu…. apsidairęs, paima jos abi rankas Ne! Žinai, Julyt, kaip man malonu su tavim pabūt, aš tik nenoriu, kad iš to išeitų da naujas nemalonumas, todėl ir sudiev! krato jos abi rankasŽiūrėk, tik būk pas Ragaišienę ant pusdienio — ten pasišnekėsiva[26]. Sudiev! Žinai juk, kad aš myliu tave be galo!


Eina prie durų, vesdamas Juliją už rankos ir šnibždėdamas jai į ausį.

JULIJA

tarpduryje


Gerai, gerai, sudiev!


uždarius duris, žiūri pro langą

#### SCENA 13. Julija, Veronika, Barbora ir Antanas

VERONIKA

įeidama


Gana jau gana, gali da akis pražiūrėt, ilgai bežiūrėdama — jau jo senai nebematyt.


JULIJA

prie lango


O gi kas tau darbo, snargle…. Ką tam tavo liežuviui kliūva.


vėl žiūri prisikišusi prie lango

VERONIKA


Kliūva, nekliūna, o tau balius bus! linksmai apsisukdama Kam teks, kam neteks, o tau, striumbi[27], bus…. traukia Juliją nuo lango Taip arti nelįsk prie lango, da gali stiklą išspaust…


JULIJA

piktai


Eik sau nelojus.


BARBORA

įeina su Antanu, nešdama sūrį rankoje


Ką čia jau taip tamsta skubiniesi, bene kas ten namie dega. Darbai niekur nepabėgs. Štai pasisėdėsime, pašnekėsime, užkąsime…. Kas tai matė, kad kaimynystėje užėjus tuoj aus bėgti, lyg ugnies pasigavus. Veronikai O kur gi tu žioplinėji? Nė su svečiais nepasisveikinai, nė ko — vis tu slepies nuo žmonių.


ANTANAS

paduodamas Veronikai ranką


Gal pana Veronika nenori su manim pasižint…


VERONIKA


Kodėl ne — aš buvau viralinėj[28] ir nė žinot nežinojau, kad pas mus svečiai.


BARBORA

sudavus Antanui per petį


Meldžiu sėstis. Veronikai Eik, Varut, atnešk užkandai sviesto, paimk ir peilį su torielka[29]…


VERONIKA

išeidama


Tuojaus.


BARBORA


O aš gal surasiu ką norint išgert…


išeina

ANTANAS


Kam tai… nereikia, nereikia!… prieidamas prie Julijos Ko gi tu taip liūdi nusiminus.


paima už rankos

JULIJA


Ar-gi tu nematai, nesupranti, kad aš viskame apeinama pamotės…


ANTANAS


Ką čia… nėr ko perdaug nusimint… aš tai priešingai labai džiaugiuosi, kad galiu bent kiek ilgiaus pasilikti su tavim. Teisybė, visai to nesitikėjau, kad taip susidės: tik spėjau išeiti į kiemą, kaip ji, pamačius mane iš tolo, skubindama iš klėties su sūriu, pradėjo prašyt grįžt atgal ir verste vertė da pasilikti, nors aš ir be ypatingo prašymo tam su džiaugsmu sutikau…


JULIJA


Aš irgi džiaugiuos, bet man nemalonu, kad ji čia taip sukasi…


BARBORA

įeina su Veronika kumščiuodama ją


Štai tuojaus bus galima užkąsti. stato ant stalo alaus ąsotį Meldžiu tamstą sėstis.


ANTANAS


Dėkui. Bet visai tai be reikalo.


sėdasi, Julija pasilieka prie lango

BARBORA

pildama alų


Tai da nuo šv. Onos užsilikęs alutis — meldžiu ragaut. stumia Veroniką prie stalo — ta atsisėda nuošaly Antano Štai ir sūrelio su sviestu mėginkite.


ANTANAS

valgo


Dėkui, dėkui… Bet kodėl panelė Julija nenori su mumis?


BARBORA


Ji paspės, tik tamstą meldžiu kąsti. Julijai Eik tu, Julyt, pažiūrėt ugnį pečiuj, su ugnimi reikia atsargiai, taip daug nelaimių ji padaro per žmonių neatsargumą…


JULIJA

išeina, pažvelgus į Antaną

ANTANAS


Žinoma su ugnimi visaip atsitinka. neramiai apsidairęs Vienok aš per ilgai užsisėdėjau. stojasi Dėkavoju už vaišes. Man jau laikas grįžti.


BARBORA


Už ką čia dėkavot, beveik nieko nekandęs. O skubinti Tamstą, tarsi kas veja.


ANTANAS


Nors rodos, kad skubinu, bet visgi perilgai užsisėdėjau ir ilgiaus pasilikti nebegaliu… Dėkui už viską ir sudiev.


paduoda ranką Barborai ir Veronikai ir išeina

#### SCENA 14. Barbora, Veronika ir Julija

BARBORA


Sudiev, sudiev… prašome neužmiršti, tankiaus[30] apsilankant. Veronikai O tu, kas tai matė, tyli visą laiką kaip kokia kvailė, nemoki rodos liežuvio apversti.


VERONIKA


Tai ką aš šnekėsiu?


BARBORA


Ką šnekėsi…. Ot, prašytum valgyt, gert…. ir apskritai užimtum ir vaišintum kaip priguli svečią.


JULIJA

įeina


Neilgai svečias ir teviešėjo…


BARBORA


Bene visą dieną jis čia sėdės. O tu gal to norėjai.


JULIJA


Nieko aš nenorėjau ir nenoriu…. tik dyvina[31] man, kodėl tėtė nenori parduoti jiems kumelaitės. Ar tai ne vis viena nuo ko paimti pinigus.


BARBORA


Paklausk tu jo paties. Matai, kad jis nenori su jais nė susitikti, nė tikt ko, o po antra, tu pati kuo geriausiai žinai visas priežastis.


JULIJA


Kokios gi tai būtų priežastys? Jokių aš nežinau.


BARBORA


Jai tu nenori prisipažinti, tai galiu tau pasakyti, jog mums viskas žinoma ir sakau tau, kad jokie tavo nudavimai nieko negelbės…. Tu viskame kalta. Sakė juk tau tėvas, kad mestumei jį iš galvos, nes nieko iš to nebus…. Aš irgi rūpinsiuosi, kad pas mus namie būtų ramumas ir tykumas.


išeina

VERONIKA

eidama prie durų


Ar aš tau nesakiau….


išeina

#### SCENA 15. Julija

JULIJA

viena, griaudžiai


Už ką ji tai vis ant mano galvos krauna… Žinau, kad tai čigonei nieko negana, nebeišsitenka ji čia, kliūvu aš jai; kažin ką pritauzijo tėveliui ir vis tik taikindama geriaus savo dukrelei. Tėvas jai tiki — manęs nė klaust neklausia… po valandėlės Kuom gi aš kalta, kad jis mane myli ir aš jį… Nelaiminga aš! Nėr kam užtart, nėr kam pasiskųst. šluosto ašaras Bet jis… jis… mane myli ir bus man viskuom. Jis sakė, kad viską pergalės. Šiandien matysimės su juom pas Ragaišienę… pasakysiu aš jam viską.


stovi šniurkšėdama

#### SCENA 16. Daunoras, Barbora ir Julija

DAUNORAS

įeina su Barbora bardamiesi


Gana, gana jau, vadinasi, pakaks man, visi geri, geriausias gi tas Arvidas — jis ne taip kumelės pirkti, kaip nori savo sūneliui padėti susukti lizdą… Apsirikai, kaimyne! Nenoriu aš bučiuotis su plikbajoriais…


BARBORA

Daunorui


Pažiūrėk, tat jau rauda; suprask iš to, kad jai labai rūpi cukierkos….


DAUNORAS

Julijai, rūsčiai


Liaukis! Nusitverk kokį norint darbą! Kas tai matė, lyg maža pamėgdžiodamas bim…. bim…. bim…. vadinasi…. Bajoriuką pamatė…. Pačios nieko neveikia, sutrukdė ir mane. Vyrus renka! Aš jums išvaikysiu ponaičiukus, pamirkęs viržių.


vaikščioja

BARBORA

Julijai


Nunešk tat Ragaišienei jos puodą — padėkavok už vuogas. Geriausiai bus nunešus jai mėsos šmotelį. Paprašyk taipgi, kad pasiskubintų verpti linus….


JULIJA

paėmus puodą nuo suolo


Gal prie mėsos įrišt taipgi minkštą sūrį?


BARBORA


Gerai, rišk. Tik tegul ji da atneša vuogų. Žiūrėk tik, neskaityt ten varnų, grįžk greičiaus…. Kopūstus šiandien reiktų apravėt.


JULIJA

išeina

DAUNORAS

pastovėjęs užsimąstęs, piktai:


Šimts velnių, vadinasi, daryk dabar tu ką darąs… Kaip turiu nuo jų atsiginti?!… Nebevažiuosiu niekur ir gana… Geriaus ką norint namie paveiksiu.


BARBORA

susirūpinus


Kaip tai, kodėl? O aš tiek turėjau reikalų… Norėjau šį, norėjau tą…


DAUNORAS

perkirsdamas, piktai:


Taip, taip, vadinasi, kaip regiu net per daug tau užsinorėjo. Užmanei tu tarsi man ant keršto kokius tai pančius su tais, vadinasi… Keli vaišes, užlaikai, o aš, aš, vadinasi, gaspadorius turiu laukti, besislapstydamas už kampų.


BARBORA


O kas tau liepia slapstytis? Kokia dvasia nešioja tave kaip beprotį pro langą?


DAUNORAS

nusijuokdamas, piktai


Cha! cha! cha! vadinasi! Aš beprotis?! Taip!… Ir tai už tai, kad elgiuos kaip man padorumas liepia.


BARBORA


Koks čia padorumas, kada žmogus šoka piestu, pats nežinodamas prieš ką…


DAUNORAS


Kaip tai? Aš nežinau, vadinasi, nematau, nesuprantu?! Ne! Matau aš visus tavo norus, bet vargiai ką iš to regėsi.


BARBORA


Ką gero galima sulaukti nuo žmogaus beširdžio…


DAUNORAS


Žinoma, vadinasi, negaliu aš atverti širdies ir rodyti ypatingą lipšnumą tiems, kurie niekuomet nebuvo mano draugais…


BARBORA


Bet gi, kaip tai pasakyt…


DAUNORAS


Ką nesakyk, ką nemanyk, bet, vadinasi, iš tų šiaudų nebus grūdų.


BARBORA


Kodėl gi ne? Juk, rodos, kad ne viena, tai kita galėtų eiti…


DAUNORAS

perkirsdamas


O gal, jei ne kita, tai tu trečia apsikabintum Arvidui už kaklo.


BARBORA


Kam aš… Tegul eina dukterys…


DAUNORAS


Dukterys… Kieno? Mano… ne! To niekad nedaleisiu.


BARBORA


Kodėl gi? Klausiu tavęs…


DAUNORAS


Nenoriu ir gana! Jai tau tai par daug rūpi, gali sau eiti su savo dukteruke, o mane, vadinasi, palik su mano, taipogi ir pasogą.


BARBORA


Ir labai gerai. Išleisiu sau Veroniką ir bus galas.


DAUNORAS

piktai numodamas ranka


Leisk ir eik pati, tik kad aš nė nežinočiau, vadinasi, pakaks jau man.


uždanga

### II AKTAS

Ragaišienės gryčioje

#### SCENA 1. Ragaišienė ir Julija

RAGAIŠIENĖ

viena, dirba iš linų kuodelį verpimui


O kaipgi nuvargau! Nebemano metams užsidarbuoti duoną verpimu: jau ir pirštai regis ne tie ir akys susilpnėjo. Garbė Dievui, kad nors nevaro iš tos kertelės, kurioj ko ne visą amžių perlindėjau… Kažkas šiandien taip negerai man, lyg pusiau laužia, lyg kas… Geriaus bus pailsėjus. sėda už stalo, atsidūsta Štai bent besiilsint užbaigsiu tą rankovę palaikę raukt. ima siuvinį iš kampo nuo suolo Bene nuo Šv. Jono blaškosi neužbaigta, o vis nėr kada prisėst. veria adatą, daug kartų nekliudo Kad tu surūgtum! Kaskart vis pro šalį, tai pro šalį. vėl bando įvert Jau turbūt tiek šiandien tepasiseks pasiūt. meta siuvinį Nieko nebus. Teriogso sau… Asla irgi da nešluota, o jau geras metas. pažiūri į langą Kad jau niekas doras nesiseka, reik nors apsišluot.


eina prie pečiaus, šluoja

JULIJA

įeina


Padėk, Dieve! Ar laukei tamsta manęs?


RAGAIŠIENĖ


Dėkui, dūšyt, kad manęs neužmirštat; taip man vienai sunku, nuobodu…


JULIJA


Aš atnešiau tamstai puodą nuo vuogų, o podraug[32] ir mėsytės su sūriu.


paduoda Ragaišienei ryšelį, puodą pastato ant suolo

RAGAIŠIENĖ

griaudžiai


Dėkavoju žemiausiai, kad mane atmenat. Melsiuos už sveikatytę ir pasisekimus. Sukalbėsiu amžiną atilsį už dūšelę tamstos mamutės, ji mirdama įsakė, kad neišstumtų manęs vargšės iš šios pastogės…


JULIJA


Niekas tamstos nestums, gyvensi, kaip gyvenai ant vietos. Ot, manęs tai kažin kas laukia. Nežinau kaip reiks apsiversti. Diena po dienos vis eina blogyn prie tos pamotės. Šiandien irgi buvo galvos graužimo, o vis tai už Antaną. Aš tyčia čia atėjau… jis taipgi žadėjo būti šiandien pas tamstą… Turime mes būtinai viską užbaigt.


neramiai dairosi į šalis, žiūrėdama į langą

RAGAIŠIENĖ


Taip, taip, dūšyt, reikia baigt. Matau aš, kad jūs kenčiate. Jis irgi buvo užsukęs pas mane ir žadėjo da atjoti; dejavo, nabagėlis, kad reikia jam slankstytis[33] nežmoniškai po kampus, slepiant meilę. O kad jau nėr kaip kitaip, susieikite visad čia pas mane… Aš jus sergėsiu.


JULIJA


Nors tai gal ir negražu, bet ką daryt, kad taip išpuola.


RAGAIŠIENĖ


Teisybė, dūšyt, teisybė, visaip atsitinka.


JULIJA

pradžiugus, žiūrėdama pro langą


Štai ir jis atjojo! Bėgsiu pasitikti.


išbėga

RAGAIŠIENĖ


Laiminga ta jaunyklė: čia rauda, čia ir vėl linksminasi.


skubiai ruošiasi po grytelę

#### SCENA 2. Antanas, Julija ir Ragaišiene

ANTANAS

įeina su Julija, vesdamas ją už rankos


Šit ir galim mes dabar ramiai, be jokios baimės ir kliūties pasėdėt, pasišnekėt. Ragaišienei Sveika drūta, senute! Priimk svečius į pastogę.


RAGAIŠIENĖ


Ačiū — laiko Dievas. Sėskitės, dūšytės, sėskitės…. Net man linksmiaus jus matant. Laukiau visa širdimi.


atsisėda prie pečiaus, tyli, žiūrėdama su užganėdinimu[34]

JULIJA

meilingai


Kaip aš troškau tave pamatyt, tai negaliu nė išpasakyt. Sunku būtų viską išreikšti, ką šiandien aš perkenčiau ir perjaučiau.


ANTANAS

linksmai


O aš tai ar be noro čia atsibeldžiau? Skubinau, net arklys sukaito. Taigi dabar sėskimės čia ir pasakok. Na, o pamotė ar nieko nesakė man išjojus, kad aš su tavim buvau pasilikęs?


JULIJA


Kaip nieko!? Ko ji neprikalbėjo ir galop apskundė mane tėveliui, kažin ką išmislydama.


ANTANAS


Kaip tai tėveliui? Juk jo nėra namie.


JULIJA


Palauk. Duok man pradėt. Aš viską pasakysiu — nėr ko man slėpti prieš tave jų pasielgimų ir visų užpuldinėjimų. Kada jūs atkakote, tėvelis buvo namie, tik pasislėpė ir liepė pasakyt, kad jis išvažiavęs. Aš norėjau tau tuojaus pasakyt, bet bijojau, kad kas neišgirstų.


ANTANAS


Pasislėpė?! Na, jau to tai tikriausiai niekas negalėjo tikėtis!


JULIJA


Ne gana to. Ko jis neprikalbėjo, sužinojęs apie duotas man cukierkas. O paskui stačiai pasakė, kad išvys mane iš namų, jei aš nesiliausiu savo meilėje ir jai neužmiršiu tavęs.


ANTANAS

karštai


Ką?! Išvys! Užmiršt! Aš darodysiu[35], kad tave myliu ir jis pirmiaus turės liautis savo atkaklume ir visuose užmanymuose. Jei nesiduos geruoju, tai eisiu kitu keliu, bet užtikrinu tave, jog niekas nesulaikys mano širdies troškimų. Kas gali uždraust man mylėt? Esame liuosi ponai kiekvienas. Noriu, tai ir myliu, nieko nesiklausdamas… O, kaip aš tave myliu! spaudžia Juliją prie savęs Ištark tik dar kartą, kad ir tu mane myli, tada aš, neveizint ant nieko, jausiuosi laimingiausiu iš visų sutvėrimų…


JULIJA


Kad aš tave myliu, negali abejoti, tik bijau aš, kad tėvas manęs…


ANTANAS

karštai


Nesibijok nieko! daužydamas kumščiu krūtinę Už tos krūtinės, kaip už akmeninės sienos, būk rami… Ir sakyk, ar mane per amžių mylėsi ir ant viso sutiksi…


JULIJA

drąsiai


Taip… dabar aš nieko nesibijau; gerai man čia, kada matau tave šaly, savęs….


ANTANAS


Ot, taip tai kas kita.. Tai ne kokie tai be galo dejavimai, baimės. Saldu man, girdint šį tavo išpažinimą. Neužmiršiu aš ir senutės Ragaišienės už jos mums prilankumą ir pagelbą. Už viską jai atidėkavosiu.


spaudžia Juliją prie savęs, Julija glaudžiasi

RAGAIŠIENĖ


Ačiū, ačiū, dūšyte, panaitėli; laiminga ir aš, matydama jus. Taip mane prie jūsų traukia, jaučiuos rodos jaunesnė ant kokių trisdešimts metų!


JULIJA

gėdingai


Dėkui tamstai, kad priglobei mane mano varge.


RAGAIŠIENĖ

sujudinta


Gal jus, mano sveteliai, kuom pavaišinti? Šit Julytės atnešto sūrelio pamėgintumėt… O gal nors po mažą stikliuką išgertumėt? Yra pas mane likusios nuo krikštynų, ant kurių vysčiau Baublių pirmąjj sūnelį… O rėksnys, tai rėksnys buvo…. Aš matot, dūšytės, visada, jausdama kokį orą, išgeriu po vienintelę… Šiandien irgi kažkas, lyg diegliai surėmė, taip neramu.


pasijudina eiti

ANTANAS


Nereikia, nereikia, pas mus šiandien kuo puikiausis oras.


RAGAIŠIENĖ


Reikia pasistiprinti, niekas juk taip nestiprina, kaip geras virintas šermukšninis gėrimėlis. Tuojaus štai paimsiu iš šėpelės prieangyje.


išeina dejuodama

#### SCENA 3. Antanas ir Julija

ANTANAS


Nabagė, sena net braška, bet gera bobutė… po valandėlės Ar žinai, Julyt, kaip aš šiandien laimingas!


apkabina Juliją, spaudžia ir ilgai bučiuoja

JULIJA

nedrąsiai


Ganės, Antaniuk.


ANTANAS

laikydamas ją už pečių


Tu mano


JULIJA


O tu mano.


ANTANAS


Aš tavo.


JULIJA


Ir aš tavo.


ANTANAS


Mudu abudu dabar, kaip ir prisiekėm vienas kitam, jog taip per amžių apsikabinę būsime laimingi ir niekad jau nesiskirsime.


JULIJA


Žinoma, niekad… Visad mes būsime drauge.


ANTANAS

laikydamas Juliją už pečių ir žiūrėdamas jai į akis


Nežiūrint į nieką, kada kas išpultų gyvenime. pasiklausęs Jau ji grįžta.


ūmai pabučiuoja Juliją ir pradeda vaikščioti

#### SCENA 4. Antanas, Julija ir Ragaišienė

RAGAIŠIENĖ

įeina su buteliu rankoje


Meldžiu neniekinti, tai labai gerai nuo visko ir nuo vidurėlių.


ANTANAS


Negersim, ne. Gerk tamsta viena. Kitąkart, per mūsų vestuves, visi išgersime.


Ragaišienk

įsipila stikliuką, laikydama jį rankoje


Po šimtą metu kiekvienam skyrimai! Tai iš viso bus du šimtai! Abu jus, dūšytes, reikia pasveikinti, nes taip jau matyt paties Dievo surėdyta, kad jus mylitės. Pakelia stikliuką aukštyn. Žydėkit abu! Būkite laimingi, dūšytės, jūs jaunuoliai, kurių gyslose dar neatšalo kraujas!… O gal išgersite?!…


ANTANAS


Ne, ne! Dėkui!


RAGAIŠIENĖ


Jau kad ne, tai gersiu viena. išgeria Būkite svei…. O šita pakelia butelį telaukia sau kito laiko.


išeina

#### SCENA 5. Antanas ir Julija

ANTANAS


Dar ko aš tau nepasakiau. Jau kad taip tėvas šneka, aš dabar iš pradžios pamėginsiu geruoju, bet jei jis priešintųsi mūsų norams susivienyti, tai tada būk pasirengusi prie visko, nes gal ir reikės mums sauvališkai, be tėvų sutikimo viską padaryt, o gal ir važiuot į kokį miestą. Juk dabar tiek svieto išvažiuoja į miestus ir visi randa sau duoną. Aš irgi juk neblogesnis už kitus, ne berankis koks, galėčiau rasti sau darbą, iš kurio gyventumėm. Dirbčiau aš, dirbčiau per dienas-naktis ir vis tai dėl tavęs. Arba dar galėtumėm važiuoti į Rokiškį pas mano dėdę, kurs ir pernai kvietė mane pas save, kad padėčiau jam jo ūkyje; priimtų jis mus, kaip savo vaikus. Jis vaikų neturi, turtingas ir išmintingas žmogus. Supranta jis gyvenimą kitaip, negu mūsų tėvai. Pas jį nė kerštai, nė bajorystės neturi vietos. Jis žmogus status: visus lygiais skaito, sako visi mes iš to paties molio, užtat ir visi turime būti lygūs. Taip būtų mums gerai, mylėtumės visad…


JULIJA


Neturi niekad abejoti. Visad vienodai tave mylėjau ir mylėsiu. Nežinau tik tikrai, ką ir kaip daryt?…


ANTANAS


Ką te daugis padaryt, reikia tik laukti ir žiūrėt, ką jis toliaus kalbės…. Jeigu gi vis bus tas pats, tai ilgiaus nelaukus, paimt ir išeit. Vis viena juk seną ir kvailą sunku perlaužti, pertikrinant jo klaidose.


JULIJA


Bet aš jau gal ir perilgai užtrukau, pamotė vėl ką norint naujo išras; reikia eiti, šiandien dar daržus turėsiu ravėti…


atsistoja

ANTANAS

paima ją už abiejų rankų


Dar paspėsi, kam trumpinti laimės valandas. Su daržais paspėsi — teželia žolės kiaulėms ant džiaugsmo ir tavo pamotei ant rūpesčio.


bučiuojasi

#### SCENA 6. Antanas, Julija ir Ragaišiene.

RAGAIŠIENĖ

įbėga


Dūšyt! Negerai! Kas bus?! Ponas Daunoras atėjo! Štai jau ant kiemelio.


JULIJA

nusigandus


Jėzus Marija! Jis mane užmuš, radęs čia su tavim.


ANTANAS ir RAGAIŠIENĖ


Pasislėpk!


RAGAIŠIENĖ


Štai čia, kertelėj, už verptuvo. Julija pribėga, pasigūžia kampe; Ragaišienė apdeda ją rūbais, skrebais Tik nesikrutink ir nekosėk, dūšyt! Kas galėjo spėt, kad jis čia užeis… Apsaugok, Viešpatie!


ANTANAS

paėmęs ąsotį Julijos atneštą


O aš nuduosiu vandenį begeriąs.


daunorui įeinant pakelia ąsotį prie lūpų ir taip laiko

RAGAIŠIENĖ


Ir gerai — nieko jis nesupras


prieina — prie durų

#### SCENA 7. Daunoras, Ragaišienė ir Antanas.

DAUNORAS

įeina su lazda rankoje


Ką beveiki, Ragaišiene!? Pamatęs arklį prie tvoros ir aš sustojau, vadinasi, nors joju šit tik ant lazdos.


RAGAIŠIENĖ


Dėkavoju tamstai žemiausiai. Laiko Dievas iš savo malonės ir laiminga, kada aplanko geri žmonės…


Daunoro su Antanu kalbos metu, pažiūrėdama kampan, vaitoja

DAUNORAS


Taip, taip… tai ir aš gerų žmonių skaitliun, nors netyčia, vadinasi, pakliuvau…. pamatęs Antaną O! Mano kaimynas! Tamsta irgi neaplenki mano Ragaišienės.


ANTANAS

truputį atitraukęs ąsotį nuo lūpų


Sustojau vandens atsigerti.


DAUNORAS

šiurkščiai


Bet ar ne per daug ir ar ne per tankiai tamsta stabčioji ir geri? Vakar, kaip pasakoja, pas mane buvai sustojęs, šiandien čia… O jau ko per daug, tai šelauk, vadinasi… Galima dar pradėt raugėt nuo tokio gėrimo per nemier…[36]


ANTANAS

tebelaikydamas pakėlęs ąsotį


Ką daryt… Troškina — karštas laikas.


DAUNORAS


Rodavyčiau[37] tamstai pamažinti visus savo karščius ir užmanymus…. O taip gi norėjau tamstai pasakyt…. Kas link tamstos lankymosi ir…. ir mano dukters.


ANTANAS

stato ąsotį


Aš irgi norėjau pasakyt… prašyt… ir džiaugiuosi, kad galop turiu šiandien progą su tamsta matytis…


DAUNORAS


Nesiskubink tamsta… Aš visai nesidžiaugiu iš tamstos landynių ir saldinimo cukierkomis… O po antra, tamstai kaipo „ponui bajorui” visai nepritinka meilautis prie sodžiaus mergaitės.


ANTANAS


Ale bet, pavelykit man žodį[38], išklausykit mane, juk aš irgi turiu širdį ir taip myliu…


DAUNORAS

su ironija


Myliu… nėra ko sakyt, vadinasi… į šalį pasogą jaučiu…


ANTANAS

karštai


Meldžiu Tamstą. Visai be reikalo tamsta kliudai čia bajorystę, kuri man visai nerūpi ir apskritai nieko nereiškia gyvenime, o ypač šioje gadynėje[39], kada visi pradėjo suprasti, jog tiktai žmogaus išsilavinimas, padorumas ir padėjimas tegali turėt vertę žmonių akyse. Argi kas nemato, nežino, kiek dabar yra kunigų, daktarų ir kitų mokytų žmonių, kilusių iš prasčiokų, o ne iš kokių ten bajorysčių. Antrą gi atsukus, kuom galiu aš būti kaltas, jei mano tėvas bajoras ir jei jis negali išsiblaivyti iš svajonių apie ponystes[40]. Bus laikas, kada ir jis susipras, jog nė kiek jis ne aukštesnis už kiekvieną paprastą ūkininką, likdamas tamsiu žmogumi ir ardamas tą pačią žemę, kaip ir kiekvienas, kurį jis vadina „chamu”.


DAUNORAS


Užteks jau…. Žinau aš visus tuos pamokslus, meilės ir bajorystės, vadinasi. Pakaks man duonos be jokių garbingų giminysčių. Prašau vien nepaikint man mergaitės ir gana, vadinasi, kas ne pora, tai ne pora.


ANTANAS


Visi juk esame lygūs žmonės… Visi vienodai jaučiame… visi… visi be jokio skyriaus[41]…


DAUNORAS


Tik aš ne visai taip jaučiu, kaip tamsta manai. Paklausk tamsta geriaus savo tėvo, jis irgi tikriausiai tą patį pasakys, nes po viskam, kas man žinoma, nesitikiu, kad jis galėtų pamesti savo didžiavimąsi…


ANTANAS


Prie ko čia tėvas? Juk aš jau nebe mažas, galime šnekėt ir baigt be jo…


DAUNORAS


Taigi baigiu, melsdamas tamstą atminti, jog mano žodis yra šventas: ne ir ne! Kad čia kažin kas būtų, vadinasi.


ANTANAS


Ne! aš irgi darodysiu savo ir niekam nepasiseks sulaikyt mano širdį ir jausmus! suduoda kumščiu per stalą, paima bizūną[42], eina prie durų Sudiev! Iki malonaus pasimatymo!


sustoja prie durų

DAUNORAS

rūsčiai


Pamatysiu tave aš čia dar kartą, tai jau ne taip kalbėsiu. Ragaišienei O tu, Ragaišpalaike, kokias čia užeigas keli? Jei dar ką norint panašų pamatysiu, tai užminkysiu aš tau tokius ragaišius, vadinasi, kad gal tu ne taip dejuosi!


ANTANAS


Meldžiu ne taip šiurkščiai ir be užgavimų; juk apie reikalą galima kalbėti be jokių karščiavimų. Savo reikalu aš pasitikiu padaryti su tamsta priderantį susipratimą. Bet kam skriausti nekaltą senutę?!


DAUNORAS


Rodavyčiau nesikišti ne į savo reikalus ir keliauti iš kur atsidanginai.


ANTANAS


Matyt, kad mes šiandien nesusikalbėsim. Tikiuosi, vienok, kad, metęs karščius ir viską geriaus apsvarstęs, tamsta išvisi, jog labai klysti, taip pasielgdamas. Iki pasimatymo!


išeina

DAUNORAS


Neklystu, kad pinigus užuodi. Keliauk sveikas ir daugiaus nesirodyk! Ragaišienei Vis tai ačiū tau.


#### SCENA 8. Daunoras ir Ragaišienė

RAGAIŠIENĖ

susirūpinus


Aš, aš, dūšyt, po nulį, visai čia nekalta.


DAUNORAS


Cit! Kad nė žodžio, vadinasi! Žinau aš tave, visiems tu nori prisitarnauti. Riogso čia užsidariusi ir da veda į pagundinimą, o ko reikia, tai nežiūri. Visa lauko kertė nuganyta. Kokiam šuniui, vadinasi, aš čia tave laikau ir kam čia ta mano gryčia?! Ar tų valkatų bajorpalaikių užeigai?!… Ne! Kaip sau norit, gana bus minti mano tvoras ir laukus visiems šunims čia bemedžiojant, o ypač lipti man ant širdies, vadinasi. Aš tam karštam ponaičiukui užgesinsiu troškimus ir išmieruosiu nugarą, jai da drįs pasigirt man su savo meile. Girdi, boba, šiandien, vadinasi…. pežvelgęs į užpečkį O ten kas šlama? Gal paršus gryčioj lakai? Žiūrėk, kad nebūtų smarvės.


RAGAIŠIENĖ

nusigandus


Ne! Ne! Tai turbūt katytė už pečiaus.


DAUNORAS


Popiet ateisi paimti laišką ir nunešti tam dideliam ponui-bajorui Arvidui. Negaliu ilgiaus tylėti, parašysiu jam ant keršto apie sūnų. O jau kad parašysiu, tai parašysiu. Retai prisieina man rašyti, bet dabar kad parašysiu, tai bus ko pasiskaityt… Turės iš ko pasidžiaugti.


RAGAIŠIENĖ


Klausau, klausau, ponuli, einu, nors tuojau, einu…


DAUNORAS


Kur tau tuojau?! Aš einu da į laukus, paskui, pagrįžęs parašysiu.


išeina; Ragaišienė išlydi už durų; Julija pakruta

#### SCENA 9. Ragaišienė ir Julija

RAGAIŠIENĖ

įeina


Garbė Dievui, ištrūko galva! Taigi pridrebėjau, net prakaitas išmušė. prisiartinus prie pasislėpusios Julijos Jau išėjo, dūšyt, kelkis, nuvargai, nabagėle, tiek laiko kniūpsodama susirietus.


nutraukia rūbus

JULIJA

atsistoja; verksmingai


Viešpatie! Kas iš to bus?! Kur aš pasidėsiu?!


RAGAIŠIENĖ

glostydama Julijos pečius


Niekis, dūšyt, niekis…. Laimė, kad nepamatė. Kada užminė apie paršus, net dvasią man užėmė. Garbė Dievui, viskas gerai nusidavė. Nesibijok, nesirūpink — jis tave išvaduos. Matei juk ir girdėjai, kaip jis tave myli… Bėk dabar, dūšyt, namo.


JULIJA


Bijau, kad kas nepamatytų. Gal da tėvelis nenuėjo?


RAGAIŠIENĖ

pažiūrėjus pro langą


Regis, kad ten kas toli apie kryžkelę eina — mano akys aiškiai nebemato.


JULIJA

pažiūrėjus pro langą


Taip, ten tėvelis. Iš ten nepamatys, bėgsiu pagal upelį…


RAGAIŠIENĖ


Bėk, skubink, pasigūždama už krūmų, tik atsargiai.


JULIJA

prie durų


Tai tamsta eisi šiandien pas Arvidus?


RAGAIŠIENĖ


O kaipgi. Liepė paimti laišką ir nunešt…


JULIJA


Gal jį pamatysi, pasakyk jam viską ir paklausk, ką man daryt ir kada mes su juom pasimatysim.


Išeina.

RAGAIŠIENĖ

išlydėdama


Paklausiu, paklausiu. Dėkui už sūrelį ir mėsytę…


uždaro duris

#### SCENA 10. Ragaišienė

RAGAIŠIENĖ

viena


Aukščiausis Dieve! Kenčia tie vaikeliai! O už ką? Už tėvų nesutikimus. Senai jau žinoma ta byla. Kiek tai nepritauškia svietas[43]? Po mirčiai Daunorienės, tos šventos moteriškės, visi šaukte šaukė, kad įstūmė ją graban pats jos vyras, kurs savo šykštumu ir aštrumu įvarė ją į ligą. Dieve, duok jai dangaus karalystę! Ji rūpinosi apie mane ir visus varguolius. Dabar jos dukterį matau kenčiant prie medžiaširdžio tėvo, bet neapleis jos Dievas, suteiks Jis jiems laimę, suves jų jaunas mylinčias širdis… Bet kur aš pasidėsiu, jai jos tėvas įpykime išvarys mane iš šios pastogės? !…


#### SCENA 11. Ragaišienė ir Veronika

VERONIKA

įeina


Tegul bus pagarbintas…


RAGAIŠIENĖ


Ant amžių amžinųjų amen. Ką, dukrele, pasakysi?


VERONIKA


Atbėgau ieškodama Julės. Išėjo nuo pusryčių ir lig šiol negrįžta, o te mama barasi.


RAGAIŠIENĖ


Jau ji senai sugrįžo. Dėkui, atnešė sūrelio ir mėsytės. Pasėdėjo valandėlę ir išėjo… Paskui buvo užėjęs tėvelis, bet jos jau čia nebebuvo.


VERONIKA


Tai ir tėtė buvo čia pas tamstą?


RAGAIŠIENĖ


Buvo užsukęs, eidamas į laukus.


VERONIKA


Tai mes turbūt prasilenkėm su ja; aš ėjau keliu, per lauką.


RAGAIŠIENĖ


Žinoma, kad eidama keliu negalėjai jos sutikti, nes ji sakė, kad eisiant taku palei upelį.


VERONIKA


Tai reik ir man grįžti. Gal jau visi parėjo pietums. Sudiev!


išeina

RAGAIŠIENĖ

viena


Seka ją, nabagėlę, pamotė, skaito[44] jos žingsnius.


uždanga

### III. AKTAS

Arvido namuose

#### SCENA 1. Antanas, Katryte ir Ragaišienė

ANTANAS

vienas


Kaip sau nori. Negaliu to niekaip suprast! Viskame sutinku vien tik nepasisekimus: kur pasisuksiu, ką užmanysiu — vis ne taip, kaip nori. Šiandien irgi, kad jį velniai, tą Daunorą! Jau, jau, rodos, viskas gerai susidėjo, o čia atneša jį velniai… Lyg tyčia visad taip. Taip pernai, kada su Onyte viską kuo geriausiai sutaikiau, apserga dėdė. Išvažiuoju pas jį, o čia griebia ją velniai — išteka ir po visam. Paskui tik ir juokiasi visi, beerzindami: „Tatai tai ir išrovė grybą iš panosės!” Ilgai turėjau klausytis visokių pasityčiojimų… Bet negana to, dabar vėl su Julyte kiek privargau, o vis tiek gero: tėvas kala savo, o tas velnias vėl savo. Nors prapulk. Tėvas užmanė apipačiuoti[45] mane su pana, kaip jis vadina, gerų namų, geros kilties, turtinga, ir pradėjo kalti man tą seną ilganosę Maugirdų Marę… Vakar taipogi minėjo apie tai; nutylėjau, vienok, kaip matau, vis nemeta savo užmanymų, nes šiandien iš ryto vėl ėmėsi prikalbinėti, aiškindamas, kad būtų gerai… Dabar jau aiškiai matau, kad tylėdamas nieko gero nesulauksiu. Viskas taip susidėjo, jog būtinai pagrįžus tėvui, turiu jam pasakyti, kad aš myliu kitą, dėl kurios parangus esmi[46] ant visko


KATRYTĖ

įeina


Ragaišienė iš Pilviškių atnešė laišką.


ANTANAS


O kame gi laiškas?


KATRYTĖ


Ji sako, kad reikalingajai pačiai paduoti.


ANTANAS


Šauk ją čia.


KATRYTĖ


Klausau.


išeina

ANTANAS


Ji man rašo, žinau, kad nieko malonaus nepraneš, bet visgi nieko saldesnio nėra, kaip matyt jos rašytą laišką ir būti tikru, kad ji mane myli.


#### SCENA 2. Antanas ir Ragaišienė

RAGAIŠIENĖ

įeina


Tegul bus pagarbintas…


ANTANAS

nekantriai


Gerai, gerai…Kame laiškas?


RAGAIŠIENĖ


Gi šit. išvynioja laišką iš skepetos ir paduoda Prisakė paduot tamstos tėtušiui į rankas….


ANTANAS

žiūri su nusistebėjimu į laišką


Tai ne jos ranka! Kas tą rašė?


RAGAIŠIENĖ


Parašė jis pats, mano geradarys ir užlaikytojas ponas Daunoras tamstos tėveliui apie…


ANTANAS

su nusistebėjimu


Mano tėvui!? skaito adresą Taip, taip… Gerai… bet ką gi jis jam rašo?


užsimąsto

RAGAIŠIENĖ


Aš, dūšyt, skaityt nemoku… O kad ir mokėčiau, ta vis tiek užlipdyto laiško perskaityt negalėčiau…


ANTANAS

užsimąstęs


Gerai… hm… pakelia laišką prieš langą, žiūri Tai niekis, tebūk sau! meta laišką ant stalo Paliksiu iki sugrįš tėvas. Ragaišienei Ogi ji… ji Julytė ar nieko nepa… nesakė?


RAGAIŠIENĖ


Kaip nesakys. Sakė, kad ji kenčia ne išpasakytai. Su ašaromis akyse išpažino, kad vis tai dėl meilės…


ANTANAS

nekantriai


Na, o daugiaus ką?


RAGAIŠIENĖ


Daugiaus? Daugiaus, taip daug man visko pasakė, kad iš to daugumo…


ANTANAS

perkirsdamas


Nieko nebeliko pasakyt…


RAGAIŠIENĖ


Kaip neliko. Ji sakė da, kad norėtų kuo greičiausiai pasimatyti ir viską pabaigti…


ANTANAS


Ką pabaigt? Kaip pabaigt? Gal ji jau nusigando neišmintingo tėvo.


RAGAIŠIENĖ


Aš to nežinau, dūšyt.


ANTANAS


Taigi žinok ir pasakyk jai, jog aš nenoriu jokio kito galo, kaip tik, kad mes ant visados pasiliktume drauge… Nors nežinau, ką jis ten rašo parodo į laišką, vienok po to visko, ką teko šiandien išklausyt, galima tikėtis, kad nieko geistino! Pasakyk todėl jai, kada eisi pas Daunorą šiandien karvių milžti, kad ji kaip norint išspruktų šį vakarą iš namų ir ateitų pas tamstą. Aš ten būsiu saulei nusileidus ir mes sutarsime viską.


RAGAIŠIENĖ

su nusistebėjimu


Pas mane? O jei vėl užtiks?


ANTANAS


Taigi man! Jau ir nusigandai. Nesibijok, nieko nebus, aš atsakysiu už viską. Dabar gi skubink pas juos ir pasistenk jai pranešti.


RAGAIŠIENĖ


Klausau, bėgu, dūšyt.


ANTANAS


Bet… palauk! Gali vėl ką užmiršti; aš geriaus parašysiu jai kelis žodžius.


ieško plunksnos

RAGAIŠIENĖ


Nagi, nagi….


susirūpinus sustoja prie durų, truputį pastovėjus išeina pamažėlio pro duris

ANTANAS

pamatęs juos išeinant, šoka prie durų


Palauk! Ar apkvaišai?! Štai nuneši laišką, ot tuoj, tuoj… tik rasiu rašalą ir kaip matai parašysiu.


RAGAIŠIENĖ


Nagi, dūšyt…. O man pasirodė, kad kitą syk…


ANTANAS


Kam atidėt kitam kartui, ką galima dabar. Štai tuojaus, tik rašalas kažin kur? Ten pas tėvą turi būti. bėga į šalines duris, išsineša popierių ir rašalą Tuojaus, tuojaus.


sėda ir rašo, šluostydamas plunksną į plaukus

RAGAIŠIENĖ


O jeigu paties Daunoro nerasčiau, tai kam turiu paduot laišką?


ANTANAS

sudėdamas keturlinkai popierių


Ir vėl savo! Nė kokiam Daunorui, tik jo dukteriai Julijai aš rašau ir jai tik paduok, niekam nematant.


Paduoda laišką.

RAGAIŠIENĖ


Aa! Dabar tikrai supratau, kad atsakymą reikia paduot Julytei.


Eina prie durų.

ANTANAS


Taip, taip… tik atsargiai.


RAGAIŠIENĖ


Gerai, dūšyt. Šit už ančiaus užsikišiu. Sudiev!


išeina

#### SCENA 3. Antanas

ANTANAS

vienas


Vargas su tomis bobomis, o ypač su senomis. Tu jai vieną, o ji tau kitą ir susikalbėt negalima. po valandėlės Ir taip su Dievo pagalba šiandien gal jau kaip norint suvesiu galus visų nemalonumų ir pasieksiu pradžią taip senai laukiamos laimės… sėda krasėn[47] Sunku, bet nėra kas daryt, reikia laukti. Kolei gi kas, gerai būtų iš laiko[48] prisirengti.


mostelėjęs ranka, išeina pro šalines duris

#### SCENA 4. Katryte ir Arvidas

Kairytė

įeina pamažėliu


Kažin kur vėl iškeliavo su savo nepabaigtais reikalais ir lakstymais


prieina prie stalo ir vėl grįžta, tarpduryje sutinka Arvidą

ARVYDAS

įeina stenėdamas su dviem ryšiukais


Pasakyk, pandze, kad arkliui, pakol atvės, ne duotų gert. Katrytė išeina, Arvidas meta ryšiukus ant stalo, kepurę ant kėdės, sėdasi už stalo Šunes mane nešiojo šiandien iš namų; nieko nepadariau, tik pavargau ir keletą auksinų be reikalo turėjau išleisti. Dagi tie smarvės žydai ir tas chamas Kaplys, pandze, padarė nemalonumą, primindami skolą. po valandėlės Kada ir iš kur gausiu visiems susimokėti?! Ot, kad bent sūnelis būtų kaip žmonių vaikai, tai ką, tada bepig būtų man senatvėje… Paimtų gerą pasogą, išsimokėtumėm skolas, da gal kas ir liktų. pamato laišką, paėmęs skaito adresą Jo Mylistai…. Nagi kas čia galėtų būti?! plėšia konvertą[49], paima iš stalnyčios akinius, užsideda Jau tik iš lietuvio: ko antrašo, pandze, matyt, kad koks norint chamas rašo…. O gal brolis Benediktas ką norint praneša iš Rokiškio. Jis juk taip mėgsta ir skaityt, ir rašyt. Ne kartą jau jis, užsiėmęs tais raštais ir visokiais kalendoriais su spėjimais apie orą, supūdė, pandze, javus ir šieną. Tuose kalendoriuose, tai vis lyg tyčia, viskas išeina atžagariai[50]: kada rodo lietų — gražus oras, o buriant giedrą — lietus kelias dienas. Na, bet ką gi jis čia išgalvojo?… skaito „Tegul bus pagarbintas… su atsakymu ant amžių amžinųjų, amen. Mielas kaimyne”. nusistebi Jau čia ne brolis… bet kieno aš, pandze, kaimynas?! Turiu kaimynę, našlę ponią, pandze, ponią, kaip ją…. Pra… Pše… Pšy… byševskienę. Vienok ką ji man rašytų? Negut apie laukugalės[51] užtvėrimą! užsimąsto Hm! Beje, turiu kaimyną tą chamą Daunorą, bet nejaugi jis apie savo kumelės pardavimą praneštų?! skaito toliaus „Jeigu tamsta nesulaikysi savo sūnelio nuo svetimų laukų drimbimo, tvorų minimo ir po nereikalingus kampus landymo su jo medžionėmis ir meile, tai aš, vadinasi, pasimirkęs viržių ištaisysiu jam bajorišką nugarą ir da paduosiu sūdan[52]. O dabar pasilieku sveikas Juozas”. karštai Juozas, Juozas?! Kas tai būtų?! Ar ne tas chamas Daunoras, pandze?!…. Reikia paklausti Katrytės.


eina prie durų, šalinėse duryse pasirodo Antanas

#### SCENA 5. Arvidas ir Antanas

ANTANAS


O, tai ir tėvo parvažiuota.


ARVIDAS


A! Ir tu namie?! Nagi ką čia stovinėji per dieną nieko neveikdamas?! Pavargai! Štai tavo darbai! kiša prie nosies laišką Kuom vardu tavo giriamasis ūkininkas tas chamas Daunoras?


ANTANAS


Kam tai tėvui prireikė?


ARVIDAS


Štai atsiuntė jis tau pasveikinimą, pasiilgo matyt. Bet kaip jo vardas?


ANTANAS


Juozapas…


ARVIDAS


Juozas, chamas. Koks ten da Juozapas. Štai skaityk! meta jam laišką, nusisuka rūsčiai Po šimtais, pandze….


ANTANAS

paima laišką, perskaito, šoka karštai


Aš jam parodysiu keršyti!


ARVIDAS


Ir aš tau parodysiu! rodo kumštį Tu nuodini mano senatvės dienas. Ar to aš laukiau nuo tavęs?!


ANTANAS


Bet, tėve, palauk.


ARVIDAS


Nėra ko daugiaus laukti. Viskas jau sulaukta. Pamislyk tik, ką tai reiškia? Mes „szlachetni”[53] gauname tokį bjaurų pasityčiojimą nuo to chamo. O už ką, už ką?


ANTANAS


Nė tamsta, tėvel, dejuok, nė ko. Aš viską tuojaus išaiškinsiu.


ARVIDAS


Aišku jau man kaip diena, kad jis tau kailį perti žada. Bet ir man skauda! Skauda širdį, kad kaimynystėje turiu tą smarvę, skauda, pandze, kad sūnelis nemoka gerbt nė savęs, nė savo „szlachetnego” vardo.


ANTANAS


Ko aš negodoju? Duok man tamsta viską pasakyt.


ARVIDAS


Sakyk man, ką tai reiškia ir už ką tai?


ANTANAS


Nė už ką.


ARVIDAS


Tai taip sau… dėl to, kad plati tavo nugara, jis ketina ją ruožuoti.


ANTANAS

sumišęs


Mat… mat…


ARVIDAS


Kaipgi tada?


ANTANAS


Nėra ko ilgiau man tylėt, reikia baigt. Tėvas atmeni savo piršimą dėl manęs Mangirdų Marės… Aš nieko tamstai neatsakiau, bet dabar apreiškiu, jog nenoriu jos…


prasideda prieblanda

ARVIDAS


Ką tu kalbi, kvaily?! Ji su pasoga, ji ne by kokio chamo duktė… Pamislyk tik…


ANTANAS


Aš nieko nesakau, kas ji tokia, nieko ir mislyt nenoriu apie ją, ji man per sena; aš myliu kitą.


ARVIDAS


Kitą?! Kokią kitą?!


ANTANAS


Daunoro Julę.


ARVIDAS

nusigandęs


Daunoro… Viešpatie! Pražuvo mano viltis pataisyt gyvenimą! nuleidęs galvą užsimąsto; po valandėlės Tai už tą jis tau rengia balių su viržium?…


ANTANAS


Nieko jis man nepadarys. Aš myliu ir gana.


ARVIDAS


Kvailys tu su savo meile. Paliksime ubagais… Išjuoks mus svietas… Jau ir dabar… ar negana tau ką jau tyčiojas tas chamas iš mūsų… iš tavęs, kaip iš kokio berno, chamo. Susiprask tu. Paimtumei iš žmonių, pandze, būtų gyvenimas kitas.


ANTANAS


Nieko kito man nereikia, su ja man bus geriausiai…


ARVIDAS

karštai


Tai tu vis savo?! Ir manai turbūt, kad aš tą daleisiu!… Klysti, vaike! Jai neklausysi, gali eit sau, pandze, man iš akių! Nenoriu nė matyt, nė girdėt.


vaikščioja užpykęs

ANTANAS


Eisiu ir nepražūsiu. Bet, tėve, pasakyk, kam tuos skirtumus darai tarp žmonių? Ar ne visi mes lygūs?


ARVIDAS


Susilyginai tu su chamais… Apmislyk, vaike… Bus laikas, kada susiprasi ir gailėsi…


ANTANAS

karštai


Bet tamsta ar pamislyjai taip šnekėdamas. Ką aš negerai suprantu ir ko turėčiau gailėtis? Aš rodos teisingai suprantu, kad tamsta per aukštai nori pasiekti su savo bajoryste, nieko daugiaus neturėdamas, išskiriant tuščią vardą „bajoras”. Juk, nors mes ir skaitomės bajorais, bet savo padėjimu ir gyvenimu esame paprasčiausiais ūkininkais. Kuom gi anie, apšaukiami „chamais”, menkesni ar žemesni už mus? Priešingai, kaip visiems žinoma, jie, nesvajodami apie garbingas bajorystes, savo doru ir blaivu gyvenimu, darbštumu ir palinkimu prie apšvietimo parodė svietui daug daugiaus tikrų žmoniško gyvenimo vaisių. Tarp jų viskame matoma broliška vienybė ir gyvena jie nepalygintai geriaus už visus panašius į mus ponus bajorus. Mes gi kuom galime pasigirti? Kame mūsų vienybė? Kame mūsų protas? Ar tame, kad, užstatę bankuose dvarelius ir apsivilkę sermėgomis, lindžiame po kiaurais stogais aplūžusių senovės rūmų, vis dar tebesididžiuodami savo bajorystėmis?! Ne!


ARVIDAS

nekantriai


Gana jau! Duok tu man ramybę.


ANTANAS


Tuojaus aš pabaigsiu. Argi tamsta užmiršai savo žodžius apie Mangirdų Marę su pasoga dėl skolų išmokėjimo?!


ARVIDAS


Ne! Bet ką gi tu gali ant Mangirdų pasakyt? Ar ir jie skolose, ar ir jie ne ponai?


ANTANAS


Taip, da ne visi bajorai prakišo savo tėvų turtus. Vienok ar daug jų užsiliko senoviškuose lizduose ir ar pas visus yra turtas?


ARVIDAS


Man to žinot nereikia. Aš kalbu apie Mangirdus.


ANTANAS


Bet tamsta užmiršti, kad ir jie per puotas ir kortas netruks pavyti kitus. Antrą gi atsukus, šiandien jie, turėdami dar šį bei tą iš užsilikusio nuo senovės ir bepuotaudami ramiausiai, ar norės susilyginti su mumis?! Kaip turėtumėm mes pasirodyti tarp jų?… Ar taip, kaip dabar stovime, su degutuotais čebatais[54] ir su smaluotom alkūnėm?… Todėl ar gali būti man pora nemokanti jokių darbų Mangirdų Marė su visomis jos dykaduoniškomis parėdnėmis… Jie šiandien da tebepučia ponystes, mes gi, turime prisižinti, jau viską tą padarėm, turime užtat užmiršti visas bajorystes ir pasilikti, kaip esame, artojais…


ARVIDAS


Aš nesakau, kad ponavot… bet… bet, pandze, atmink, pasoga… skola…


ANTANAS


Pasoga. Kas man iš jos, jai paėmus… O po antra aš myliu…


ARVIDAS


Jau ne vienas meilės karščius prie terbos[55] prisimylėjo, taip ir tu, pandze, mano vaike, prieisi, palikdamas ir mane ubagu…


ANTANAS


Aš, dėkui Dievui, esu sveikas, galiu dirbti, galiu…


ARVIDAS

po ilgos abejonės


Viską aš gerai žinau, bet, pandze, matau, kad su tavim nesusikalbėsime… Žinokis sau. Kaip pasiklosi, taip ir išsimiegosi…


išeina pro šalines duris

#### SCENA 6. Antanas ir Katrytė

ANTANAS

vienas; pastovėjęs nuleidęs rankas


Kas man daryt?! Važiuosiu ir gana. dunkstelėjęs į šalines duris Tėve!…


KATRYTĖ

įneša pieno puodynę, pastato ją ant staliuko prie durų


Jurgis klausia, ar palikt arklius namie, ar jot miškan ant nakties?


ANTANAS


Gerai, aš pats pasakysiu.


skubiai išeina

KATRYTĖ

viena


Pakvaišo jis visai, nė susikalbėt negalima. ruošiasi, dėsto daiktus, uždega mažą lempukę Reikia pieno paduot. pripila puodeliuką pieno ir nuneša į šalinį kambarį, pradarius duris sustoja Jau miega, bet gal atbudęs išgers. įeina atsargiai ir greitai išeina, iš naujo ruošiasi, vaikščiodama pamažėlio Kažin kas šiandien su jais? Nuo pusdienio riejasi, kaip žydai, tarsi Dievas žino, ko jiems pritrūko…


ANTANAS

įeina atsargiai


Tu da čia, gana jau bus tų ruoštų be galo, laikas gulti.


KATRYTĖ


Tuojau, tuojau.


išeina, paėmus puodynę su pienu

ANTANAS

priėjęs ant pirštų prie šalinių durų, pasiklauso, atsargiai pravėręs duris, pasižiūri ir vėl uždaro


Miega… Ramiai miegok, saldžiai sapnuok, o aš tuo tarpu susirinksiu ir, peržegnojęs šiuos kampus, pasišalinsiu nuo visų kvailysčių, ponysčių ir bajorysčių… Skubiai išsitraukia iš po krasės skrynutę ir batus, dėsto daiktus, dairydamasi ir prisiklausydama. Kas ten baldos?


eina prie durų, atidaro

#### SCENA 7. Antanas, Ragaišienė ir Julija.

RAGAIŠIENĖ

apsigaubus su skepeta, pasirodo tarpduryje


Aš, dūšyt, aš su Julyte.


ANTANAS

sujudęs


Eikit čia, tik tyliai.


RAGAIŠIENĖ


Aš čia da viena. Julytė darže už klėties laukia.


ANTANAS


Gerai, tuoj aus, palaukk čia tamsta.


išbėga

RAGAIŠIENĖ

pastovėjus užsimąsčiusi


Dievuli mūsų, prie ko mes priėjome? Kas tik bus toliaus? Žiūri į patamsį prieangyje. Atėjome naktį į svetimus namus.


Bailiai apsidairydama, ilgai stovi vietoje tylėdama.

ANTANAS

tarpduryje


Čia… čia… eik, nebijok. Nėra nieko, tik Ragaišienė.


JULIJA

įeina, skepeta ant pečių, rankoj ryšius


Kodėl gi tu neatėjai? Tiek aš baimės turėjau, taip ilgai nesulaukus.


ANTANAS


Užlaikė tėvas; paskui pasakysiu. Palaukite truputį, aš tuojaus pasiimsiu šį tą. Arkliai jau laukia už klojimo.


skubiai dėsto daiktus. Ragaišienė atsisėda ant kėdės prie durų, Julija stovi, bailiai dairydamosi

RAGAIŠIENĖ

pažiūrėjus pro langą


Kažin kaip turėsite važiuoti, vaikučiai, toks juodas debesys pasikėlė iš vakarų, gal tuojaus bus lietus.


ANTANAS


Niekis, nesutirpsime, štai dėl viso ko paimsiu sermėgą.


JULIJA

pasiklausius


Ar girdite, te kažkas atvažiavo… šneka…


ANTANAS

bėga prie durų, pravėręs klauso


Eina — pasislėpkite…


Ragaišienė gūžiasi kampe prie pečiaus, Julija įbėga į šalines duris, prieangyje girdis ėjimas, šneka

#### SCENA 8. Tie patys: Daunoras, BarboraArvidas ir Katryte

DAUNORAS

sujudintas įeina su botagu, paskui jį Barbora


Labas vakaras! Ir vėl išpuolė šiandien mums susitikti… Bet, vadinasi, ar negalėčiau paklausti, kas čia kur kraustosi?! Taip čia visur primėtyta daiktų.


BARBORA


Štai Julės ryšis skepetoje.


dairosi po kampus

DAUNORAS

pašokęs prie Antano


Tai tu taip! Nežmoniškais keliais! užmodamas botkočiu Aš tau parodysiu! Galvą perskelsiu!


ANTANAS

atšoka persigandęs, stovi nusiminęs

ARVIDAS

už šalinių durų


Kas ten?! Kas ten?! O, Viešpatie! pasirodo tarpduryje vienuose marškiniuose, bestumdamas pro duris Juliją Kas čia darosi, ar velniai užsėdo! Kas čia, iš kur? Buvau vienas, o dabar, pandze, saugok, Dieve, atsiradau…


ūmai grįžta

BARBORA

rodydama į užpeckį


Ir Ragaišienė čia…


RAGAIŠIENĖ

atsistoja nuliūdusi, stovi sunėrus rankas

KATRYTĖ

įbėga nusigandusi, apsigaubusi su užklote


Kas čia do triukšmas? Kas pasidarė? Dieve, mylėk, kaip nusigandau, tik atgulau, girdžiu tokią baisybę, maniau, kad degame…


DAUNORAS

pamatęs Juliją


O tu čia ko? Taip tu man!


pamatęs įbėgantį Arvidą nutilsta

ARVIDAS

įbėga užsimetęs ant pečiaus švarką, basas


Pandze, pasakykit man kas čia pasidarė?!


pamatęs Daunorą, atšoka ir ilgai tyli nusiminęs, laiks nuo laiko pradeda nekantriai vaikščiot, atmetęs vieną ranką užpakalin.

JULIJA

puola tėvui prie kojų


Dovanok, tėveli! Nežudyk manęs!…


BARBORA

karštai, bėgiodama, trepinėdama


Kaip tai?!… Dovanot! Kas tai matė bėgti su bernu per laukus, tai baisus papiktinimas, kurio nė Dievas, nė žmonės negali atleisti.


ANTANAS


Atleiskite mums! Mes nekalti, taip mes mylimės, taip… taip mums sunku be kits kito….


BARBORA


Niekad! Kas tai matė! Ar tai gražu. Mes išsigandome, mislyjame, kad kažin kas pasidarė, kad išėjus nuo pusdienio su ploviniais paskendo upelyje, kad… Toks baisumas, toks bjaurumas…. Ir tik štai rasta gromata[56]rodo laišką atidarė mums akis…


RAGAIŠIENĖ


Vyrai, moterys! Taip nieko — nebus! Kalbėkite kaip žmonės! Atminkite, kad gal taip Dievo buvo likta… Kam kliudyt jų gražiausiems jausmams, juk ir be to jie ilgai kentė.


DAUNORAS

rūsčiai


O tau kas?! Kentė? Bet kas tam kaltas ir už ką aš, vadinasi, mes turime dabar…


užsimąsto

ANTANAS

griaudžiai


Dovanokite mums ir…


BARBORA

karštai


Ne, negalima, taip negražu… Kur tai girdėta, kad be tėvų žinios…


ANTANAS


Ar da negana, ar nematote, nežinote tamstos…


DAUNORAS


Et, vadinasi, matome, bet taip negalima. Antrą gi atsukus, ką čia mums apie tai, vadinasi, kalbėti…


BARBORA


Žinoma, žinoma… Ką paskui žmonės kalbės…


DAUNORAS


Hm… taip, vadinas!… Žmonės sau, o mes irgi, vadinasi, savo proto neturime nustoti. Nepridera mums tokiu būdu, turime tuojaus važiuoti ir gana…. Julijai Žiūrėk tuojaus savo daiktus… Taip tu man! Pakelsiu aš tau pirtį, vadinasi…


BARBORA


Duok jai, kad žagsėtų…


ANTANAS


Betgi tamstos…


JULIJA

verkdama, sudėjus rankas


Tėveli brangiausias, neatimkite nuo manęs mano Antaniuko… Taip aš jį myliu… negaliu be jo…


DAUNORAS


Jokio bet! Aš jau senai, vadinasi, pasakiau, kad ne. Arvidui O kaipgi tamsta manai?


ARVIDAS

sumišęs


Ką?… Kaip manau?!… Saugok, Dieve, ką jaučiu… Ką jis padarė tas beprotis.


ANTANAS


Tėve, tik pamislyk tamsta!…


DAUNORAS


Cha! cha! cha! Pamislyk!


BARBORA


Dieve, susimylėk, kas bus, kai sužinos parapija. Kunigas iškeiks iš ambonos[57].


ANTANAS

karštai


Tekeikia sau. Prakeiksiu ir aš, kaip tas nelaimingas bajorystes, taip ir jus su visais atkaklumais. Gerai juk žinote ir suprantate, kas čia kaltas, tik nenorite susiprasti, nors jau seniai būtų laikas… Nereikalingos, rodos, jokios kalbos ir aiškinimai, todėl jei tamstos ne, tai ir aš… aš irgi…


ARVIDAS

karštai


Ką tu da?! Jau matai ką padarei… Bet ką dabar bedaryt?


DAUNORAS


Skirtis ir gana, vadinasi…


ANTANAS


Niekas tamstų neriša… Tik mes paėmęs Juliją už rankos nuo šios valandos liksime drauge.


Julija šluosto ašaras

BARBORA


Niekuomet! Galvą padėsiu, nedaleisiu…


ANTANAS

prieidamas su Julija prie Daunoro


Tėve, atsileiskite, meskit šalin kerštus ir, dovanoję mums, nebekliudykite mudviejų gyvenimui… Juk mes niekam pikto nedarome…


BARBORA

neramiai


Da bent…


ARVIDAS

suminkštintas


Nagi, pandze, gyvenimui pikto… Gal ir gerai būtų geruoju, taip sakant, pandze, kaimyniškai… prisiartinęs prie Daunoro Kaimyne! Aš tikras, kad jie per tai mums nieko pikto nepadarys, todėl jau regis vis viena! O ką ir kaip mes nepūstume irgi vargiai juos besulaikysim. Ar ne geriaus baigt. Kas gero, kad mes visą amžių pūtėmės vienas prieš kitą? Nieko juk nenugąsdinome, pasilikę kuom buvę. Jie gi, kaip matai, kitaip eina.


DAUNORAS


Nagi… vadinasi…


ANTANAS

skubiai bučiuodamas tėvui ranką


Dėkui, tėvel… Išsiteisiu aš už viską…


JULIJA

bučiuodama savo tėvui ranką, graudingai


Atleisk, tėte…


DAUNORAS


Jau nusiramink, vaikeli… Vienok, nors pabėgai, bet turėsi, vadinasi, grįžti pasiimti kraitį, nes šio, vadinasi, rodo jos ryšį mažokai….


ANTANAS

paėmęs Juliją už rankos


Palaiminkite mus!


BARBORA


Kaip tai?


DAUNORAS, ARVIDAS IR RAGAIŠIENĖ

skubiai


Telaimina jus Dievas!


ARVIDAS

priėjęs prie Daunoro


Mums irgi, pandze, laikas susivienyt ir gyventi žmoniškai, be vaidų, pandze.


bučiuojasi

DAUNORAS

besibučiuodamas


Laikas, kaimyne, vadinasi, laikas, nes prieš vėją nebepapūsi.

rolė (sl.) — vaidmuo. [przypis edytorski]

liuosas — laisvas. [przypis edytorski]

gelžkelis — geležinkelis. [przypis edytorski]

ypataasmuo. [przypis edytorski]

viensėdis — vienkiemininkas. [przypis edytorski]

pati — žmona. [przypis edytorski]

grytelninkas — kas teturi grytelę, kampininkas. [przypis edytorski]

stalnyčia (sl.) — stalčius. [przypis edytorski]

cukierka (sl.) — saldainis. [przypis edytorski]

šėpelė — spintelė. [przypis edytorski]

prirengta — čia: parengta, paruošta. [przypis edytorski]

išmetinėdamas — čia: priekaištaudamas. [przypis edytorski]

jomarkas (lenk.) — prekymetis. [przypis edytorski]

permislijai (lenk.) — apsigalvojai [przypis edytorski]

parėdnė — puošnūs drabužiai. [przypis edytorski]

užganėdinti — patenkinti. [przypis edytorski]

šunimalas — čia: nenuorama. [przypis edytorski]

šmotas (lenk.) — gabalas. [przypis edytorski]

šunbajoris — nusigyvenęs, menkas bajoras. [przypis edytorski]

pasoga (brus.) — ištekančiai dukteriai, seseriai iš tėvų ūkio seniau duodama dalis pinigais, gyvuliais. [przypis edytorski]

užpečkis — vieta už krosnies, užkrosnis. [przypis edytorski]

gymė — giminė. [przypis edytorski]

išnauja — dab.: įsnauja, taukai. [przypis edytorski]

miltyt (lenk.) — galvoti. [przypis edytorski]

bliūdas (rus.) — dubuo. [przypis edytorski]

pasišnekėsiva — sen. forma — pasišnekėsime. [przypis edytorski]

striumbis — kas storas, nerangu. [przypis edytorski]

viralinė — atskiras virtuvės priestatas ar pastatas, vasaros virtuvė. [przypis edytorski]

torielka (brus.) — lėkštė. [przypis edytorski]

tankiaus — dažniau. [przypis edytorski]

dyvina (sl.) — keista. [przypis edytorski]

podraug — kartu. [przypis edytorski]

slankstytis — slankioti. [przypis edytorski]

užganėdinimas — pasitenkinimas. [przypis edytorski]

darodyti — įrodyti. [przypis edytorski]

nemier (sl.) — be saiko. [przypis edytorski]

rodavyčiau (brus.) — patarčiau. [przypis edytorski]

pavelykit man žodį — suteikite man žodį, duokite tarti žodį. [przypis edytorski]

gadynė (brus.) — laikas, metas. [przypis edytorski]

ponystė — buvimas ponu, ponavimas. [przypis edytorski]

be jokio skyriaus — dab.: be jokio skirtumo. [przypis edytorski]

bizūnas (brus., lenk.)— trumpu kotu rimbas, supintas iš dirželių arba virvelių, stirnakojis. [przypis edytorski]

svietas (sl.) — pasaulis. [przypis edytorski]

skaito – čia: skaičiuoja. [przypis edytorski]

apipapčiuoti — suvesdinti. [przypis edytorski]

esmi — den. Forma nuo esu. [przypis edytorski]

krasėn — į krasę, t.y. į krėslą, kėdę. [przypis edytorski]

iš laiko (lenk.) — iš anksto. [przypis edytorski]

konvertas (lenk.) — vokas. [przypis edytorski]

atžagariai — atvirkščiai, priešingai. [przypis edytorski]

laukugalė — vieta, kur baigiasi kieno nors laukas. [przypis edytorski]

sūdas (brus.) — teismas. [przypis edytorski]

szlachetny (lenk.) — doras, garbingas. [przypis edytorski]

čebatas (brus.) — ilgas, aulinis batas. [przypis edytorski]

terba (lenk.) — maišelis, krepšys. [przypis edytorski]

gromata (rus.) — raštelis. [przypis edytorski]

ambona (lenk.) — sakykla. [przypis edytorski]